LEGEND ÕELAST HIIGLASEST
See oli ammu.
Mere kaldal, vanas muldonnis elas vaene kalur.
Koos teiste kaluritega püüdis ta merest kala ja sellest elatuski.
Kes avab selle pudeli, saab kuulsaks, tugevaks ja rikkaks.
Huvitav, mis võib küll olla selles vanas pudelis, mõtles kalur.
Vaatame siis, mis see selline on?
Ära karda, putukas! Sa saad kuulsaks ja rikkaks.
Sa ei usu hiiglase sõna?!
Vaata siis! Karrabala balakara.
See on kõik sinu, putukas.
Jäta see pudel endale mälestuseks.
Aga nüüd tahan ma laias ilmas ringi vaadata.
Lustida, näidata inimestele oma jõudu!
Hüvasti, putukas! Karrabala!
Aastad läksid, kalur sai kuulsaks ja rikkaks.
Kuid ei kuulsus ega rikkus rõõmustanud kalurit.
Suutmata unustada sõprade hukkumist,
otsustas kalur minna Targa juurde nõu küsima.
Tean, mu poeg, ütles Tark. Tean, miks sa tulid.
Siin on sulle Elu Peegel.
Vaata sellesse erineva valgusnurga alt ja sa näed oma kätetööd.
Mine ja mõtle, mu poeg.
Hei, vennas, hüüdis kalur. Tule hetkeks minu juurde.
Mis sul vaja on, putukas?
Millest sul puudus on, rahast või väärisasjadest?
Ei, mitte seda, see on midagi muud.
Ma nüüd juba kolm aastat istun ja mõtlen, ja ei suuda kuidagi mõista,
kuidas sina, ometi nii suur, võisid mahtuda sellesse pudelisse?
Sina, putukas, oled loll! See on ju kõige lihtsam asi.
Tahan ja roningi sinna sisse. Ei usu? Vaata!
Karrabala!
Tobu! Tule mõistusele! Kohe kaotad sa kogu oma rikkuse.
Mõtle! Mõtle järele!
Jutustas Pastella